Blázni.cz - dobrý kanál
nebo přijďte v pondělí 16. 9. 2024 na slet bláznů v 19h do klubu Paliárka
|
Dej hladovému pít... (poezie, AN') • Nejlepší věci přicházejí inkognito (poezie, AN') • (a+b+c)2 = x (poezie, AN') • Z plzeňského baru (poezie, AN') • Příběh příběhů (poezie, AN') • Ve škole (poezie, AN') • Kdybyste to nevěděli, tak... (poezie, AN') • Jestli věříš na zázraky (poezie, AN') • ..... (poezie, AN') • K sobě laskavá (poezie, AN') • Kde to je? (poezie, AN') • Bratříček (poezie, AN') • Zpověď mladé stařeny (poezie, AN') • T. v Neu (poezie, AN') • Houkání (poezie, AN') • K. (poezie, AN') • Doma (poezie, AN') • Hodina mezi psem a vlkem v Ž. (poezie, AN') • Procházka (poezie, AN') • Pozvánka k nám (poezie, AN') • K.B.P. aneb Západovýchodní (poezie, AN') • Malebné zátiší se hřbitovem (poezie, AN') • Vzpomínka na loňský první červen (poezie, AN') • Písmeno (poezie, AN') • Pokurná (poezie, AN') • Souboj dobra se zlem (poezie, AN') • Rychlá od řeky, aneb Mokropesská II (poezie, AN') • bez názvu (poezie, AN') • ... (poezie, AN') • Těstoviny s omáčkou (poezie, AN') • O unikání v pátek 13. (poezie, AN') • Jako žádná ze sta (poezie, AN') • Odříznuté (Když víla s vílou spí) (poezie, AN') • Déšť (Mokré Meziříčko) (poezie, AN') • Před odjezdem (poezie, AN') • Hlodavčí (poezie, AN') • nemá název (poezie, AN') • Odvěká (poezie, AN') • Kratinká (poezie, AN') • Pankrác v mlze (poezie, AN') • Z volnosti se hlava točí (poezie, AN') • Dnes-konec (poezie, AN') • Anděle padlý (poezie, AN') • Mmm (poezie, AN') • Úvaha předvolební (poezie, AN') • Před nemocnicí (poezie, AN') • NF (poezie, AN') • Bolest (poezie, AN') • O zvedání (poezie, AN') • Vyprovokovaná slova (poezie, AN') • listopadové (poezie, AN') • Jednoho dne (poezie, AN') • Zvuk mezi zvuky (poezie, AN') • Zpátky/ženy&muži (poezie, AN') • S muži v jídelním voze (poezie, AN') • Vánoční (poezie, AN') • Nána (poezie, AN') • Čokoládová (poezie, AN') • Varovné signály (poezie, AN') • Vítání léta (poezie, AN') • Kozy15 (poezie, AN') • V barvách (poezie, AN') • Skřítkové lesní (poezie, AN') • Z JIPky (3 hodiny po prvním pláči) (poezie, AN') • Výprodej v oddělení citů (poezie, AN' ) • Mindráky (poezie, AN' ) • Modelovací hmota (poezie, AN') • (bez názvu) (poezie, AN') • Maličká (poezie, AN') • H. (poezie, AN') • (bez názvu) (poezie, AN') • Jen tak jet tramvají (poezie, AN') • bez názvu (poezie, AN') • První jarní oheň (poezie, AN')
|
[javascript protected email address]
Už hezkých pár let nečekám na prince
Nevymřeli
Jen zdegenerovali.
Však ani ty princezny už nejsou,
Co bývaly
Pohádky bolí
Když se na ně věří moc
Realita bolí
Když se jí dá věřit jen velmi málo
Každý si musí pomoci sám
Na nikoho a nic už nečekám
Přesto tě zase ráda uvidím
Nejsi princ, nejsem princezna
Nedokážeme vystát realitu
Pojď se z ní zkusit vymanit se mnou
Vždyť prostředků je mnoho
Prostředků, co končí
Třídenní kocovinou
A tabákem ve vlasech a vlasama v tabáku
A spodním prádlem nacpaným v ruksaku
Smíchem a trapností naplněné chvíle po okraj
S vůní ohně a kamenné lože
Je připravené všude kolem
Takové věci se v předjaří
Stanou, ani jeden neví jak..
Kde Osud mívá schované
Všechny tyhle, co nejsou princové
A právě proto jsou tak zajímaví?
Schovává je na dně lahví.
|
Prolétli jsme si navzájem životem. Bez zastavení. Na skok. Jen na pár skleniček. Proběhlo nám ústy na tisíc slov, Ta podstatná podstatná vůbec nebyla, úplně zbytečně nadužívaná zájmena a přídavná jména. Přidaná hodnota k už tak drahým chvílím... Hodnota přidaná jaksi navíc. Co už nemuselo být. Každé to tvoje "ty" a "s tebou" teď splácím... V poznámce pod čarou bylo jen drobným písmem napsáno: Nevěř alkoholikovi, který píše básně.
|
Jen tak jet tramvají
A vzpomínat na dříve
Kdy jsem vždy mívala
Aspoň dvě promile
Vzpomínat na kdysi
Matně jen na tváře
Divit se na stokrát
Jak Osud to dokáže...
Kdo koho provází
Kdo koho ztrácí
Vyznat se ve vztazích
Dává fakt práci
Jenom jet v tramvaji
Vidět a nevidět
Místa co skrývají
Na mnohé odpověď
Místa co vypráví
Pohádky o holce
Která se snažila
A žila dost divoce..
|
Stoned.
Úplně cítím, jak mě ten kámen zavalí.
Stoned tak moc,
Že nedojdu z gauče do postele.
Jediný způsob, jak nic nebolí.
Myšlenky se vyhýbají mé hlavě obloukem.
Ve vakuu by nepřežily.
Stoned.
Jiný člověk.
Ne-člověk.
Ne nenormální.
Ne normální.
Stoned tak moc,
Že nedojdu dál, než na kraj toho slova.
Šumí vítr.
Hlasům v dále není rozumět.
Není to potřeba.
Stoned.
Člověk nepotřebuje nic.
Nic není. Sanitka na hlavní nehouká.
To se mi jen zdá.
Neexistuje noc a neexistuje příliš.
Stoned.
A člověk se neděsí neexistence.
Člověk se neděsí. Vůbec ničeho.
Vůbec ničemu se nediví.
Stoned tak moc, až svaly samy od sebe začnou chtít cvičit.
Hýbat se tak, jak k tomu byly stvořeny.
Celý vesmír v protahovaném svalu.
A VŠECHNO se vším souvisí.
Plíce se uvolňují.
Dýchají.
Stoned tak moc, až začně člověk konečně dýchat.
Najednou není nic nemožné. Dokonce lze nevědět o vlastních limitech.
|
Jen omylem zhmotnělá duše do křehkého těla, taková vidí se jen nemnohokrát za tisíc let - to spíš... odtušíš, krásná a něžná jak trs světle modrých peříček.
Snové večery se stávají ještě více fantastické, když přicházíš. Neseš světlo na vlasech a hřeješ jako stříbrný plamínek. Hřeješ sladce.
Cukrová vata bledne závistí.
Takové jako ty nosí tiáru ve vlasech a na loukách tančí s jednorožci.
|
Znamenáš blízkost. Jsi křehká - zdáš se být; umíš okouzlit a kouzlit, tvá duše letitá sálá silou i schopností - - jsi mocná.
Nejvíc tehdy, když to nevíš.
Znamenáš blízkost a rozhoupání z poklidu, úžas, chuť žít, souznít.
Krásná duše působící, že hezké zdá se ještě hezčím a písňové texty najednou dávají smysl.
|
Svět vysychá a v písek se nám mění pod rukama.
Lidé se k sobe chovají jak ve středověku.
Planeta sténá a dostává záchvaty..
Škatulky a kategorie.
Kdo je potřebuje?
My všichni. Lidi.
V tom současném světě,
který víc a víc připomíná béčkovou scifi.
Chcete chytrý dům?
Geniální hekr bez zábran vás může v takovém domě na dálku upálit.
Všechno je buď a nebo.
Střední cesta se ztratila v bludišti křižovatek.
Lidé pokrývají sebou a svými výtvory Planetu jako plíseň.
Lidíje moc
a přesto se stále vyrábějí noví a noví.
-
Všechno začíná být špatně..
černá převládá nad bílou
a šedou si musíš koupit.
Ostatní barvy vidíš jen na drogách.
Bože!
To je ale svět.
|
Připadám si jako hmota vtlačená do formičky.
Pak zase vydloubnutá a hnětená znovu a znovu..
Koule. Placka.
Zahřátá a vláčná.
Nechávající na sobě vidět otisky prstů.
Nechat rozhodovat jiné.
Jsem hmotou, tedy jsem.
Vítězím nad duchem a nechávám materii jednat.
Vzpouzet se a hladce klouzat, ohýbat se pod tlakem a nechat k sobě velni těsně přilnout jinou hmotu.. vytvořit tak barevný slepenec.
Tolik možností.
Součást hry. Všech her s cizími hmotami.
Opuštěna pro nový zájem pomalu vysychám.
|
Vždycky jsem měla mindráky,
že mě holky nechtějí vzít mezi sebe.
Vždycky jsem měla mindráky,
že mě kluci chtějí vzít jen do postele.
|
- Dobrý den.
Zbyla vám, prosím, ještě nějaká láska?
- Ano.
Ale je pro vás příliš velká, nebo malá.
- To nevadí. Beru jakoukoli.
|
Zamotaná do hadiček a drátů
nemůžu spát,
štěstím napumpovaná
jsem myšlenkami jinde,
na jiném oddělení obrovského špitálu.
Krvácím touhou zase ho vidět!
Bolí to jen úplně málo,
jen ze strachu o něj.
|
Skřítkové lesní s kytkama ve vlasech s kytkama na košili nebezpeční jak bouřlivé vody neklidní jak bleší kolonie blonďatí, krásní vezmou si co chtějí a co vůbec nepotřebují modrýma očima tě popálí a do ozubených pastí chytí drsnýma malýma rukama
Skřítkové lesní když běsní kvašenými květy přiopilí divocí a roztodivní poskakují a nikdy nepláčou však tebe rozpláčou to když jim uvěříš ty modré oči ty laskavé pohledy když jim uvěříš houbičkové sny plné rozkoše bolavé sladkosti
Skřítkové lesní polijí tě nektarem rozstříknou po tobě hvězdy rozmažou ti je do vlasů nepouštěj si skřítky k tělu nemiluj skřítky a nevěř pohádkám nevěř snům a nesni víc...
|
Červené oči. Zelené oči. Fialové oči. Zírají. Nechoď pryč a nechoď moc blízko. Tma škrábe šarlatovými nehty do nic netušících tváří. Do borůvkových koláčů. Nenarození do tmy křičí. Skrze živé pláčí po životě. Dávno mrtví se tomu smějí. Smějí se ústy pannen ve výkladních skříních. Obleč si na sebe ty panny. Staň se opět pannou. Zašij rány, zažij rána, zastav krev. Modré oči toho pána. Nic nepluje v nich. Ani loď. Ani mrak. Jeho duši nenajdeš. Modré. Kde nic není tam jsme my. Černí. Silní. Křehcí. Skleněné květiny. Nemotorové. Netvoři. Slupky naplněné novým obsahem. Vyjdi do sna. Naplň se námi.
|
Když se není vyspat s kým, tak se prostě nejde spát. Prejže - rejže - nekalím? No tak, hochu, nebuď srab. Že nás v očích štípe dým? Že má tamten čokl svrab? Mně to neva. Dobře vím, co je možné na Kozách. Když se není vyspat s kým, pořád se je čemu smát, bez šatiček z kopretin, bez zábran a bez výhrad. Stesk do batohu zabalím a tentokrát ho nedám znát. Bez pardonu. Však s vědomím, že všechno se stalo na Kozách.
|
Včera jsem pozorovala měsíc měl dva dny do úplňku a kolem něj polehávali hipíci mezi mraky viděla jsem tam tebe, tebe, ji, i tebe a hřálo mě to u srdce víc než oheň víc než konopí a svetr
Nejlépe hřeje lidské tělo tak k nebi posílám vzduchem něžné pohlazení snad si vás všechny najde a s dokonaným úplňkem přistane vám na tváři
Vítám letošní léto rozloučením s tím minulým ...letos máme vlasy delší a bolavější záda ale stejně bosé nohy
Loňské problémy jsme vyřešili a na letošní už si střádáme - my pomíjiví blázni letní víly, kašpaři a udatní princové z Nemanic.
|
Odmítám vnímat varovné signály, odmítám - neslyším, jak zní moudrá rada, že bez startu bez cíle stejně jsme prohráli a je čas nastavit výprasku záda. Odmítám budoucnost vepsanou do linek a pouštím k sobě jen úplnou svobodu, rozsvěcím světla ve světě vzpomínek, není tu místo pro řád a pokoru. Dvě ega v souboji ve víru života, ten zápas nebolí, bolí jen samota. Dvě ega zakleslá padají spirálou k vrcholům vesmírným, už není úniku před vší tou nirvánou vtěsnanou do pouhé vteřiny. Kdo komu pomáhá, kdo koho vlastně chrání? když pravda je posvátná a přesto zraní.
|
Už dávno tě nedržím nad vodou dávno se topíme kousek vedle sebe už dávno tě nedržím za ruku jen bolestně vnímám co se děje kolem
Poodhrnutá zašedlá záclona a okno je tak nahé bezmocné s nocí za sebou a se smutkem všude v pokoji
Ještě se svítí nad stolem s ubrusem nakřivo Ucouraný popelem posypaný ubohý ubrus...
Dva pokoje dva světy dvě siluety míjení se dvě já a dvě ty zpola vyřčené věty o koncích o milionech možných konců když čokoládu dojídáš u půlnočních zpráv
|
Byla jednou jedna Nána, ta neměla ráda rána. Každé ráno čertila se: "To už musím vstávat zase?"
Tak jednoho rána lamentuje máma: "Holka zlatá, Náno, běda, to chceš spát až do oběda?"
Nána na to s dlouhým nosem: "Nevylezu z peřin ven! Přes oběd až do večeře. Jenoduše celý den!"
Máma křičí dál: "Čert aby tě Náno vzal!" A přesně v tom okamžiku vylétl čertík ze šuplíku.
"Bu bu bu ty malá hloupá, nevidíš, jak slunce nad kopečky stoupá? Bude zářit celý den a tak hajdy z peřin ven!"
Máma stojí, mlčí, Nána se pod peřinou krčí a jak se náhle objevil, lup!, čert je zas fuč, jako by tu nikdy nebyl.
"Náno, budeš už teď vstávat?" ptá se zkoprnělá máma. Nána jen kývá hlavičkou a hledá sukni s blůzičkou.
A tak naše milá Nána od toho kouzelného rána vstává sama podle budíku a pečlivě si uklízí v šuplíku.
|
Kupička hadrů na podlaze vysvlečené úplně nahé vlastní já umyju je a oholím Nově se houpá řetízek s přívěškem na drobné hrudi Maminka nikdy nebyla svobodnější než když měla děti pod zámkem Neutopit se Tátova holčička se bojí v noci jí nad hlavou vybuchovaly světy nejstarší mé já je to nejméně rozumné klepy klep tma není východisko jak přežít marnotratné a veselé nahota nudí pojďme si povídat Michale zkus být šťastný jo, aspoň trochu symbol v objetí tvořme kruh tvořme kruhy nezůstanou! Zmrzlá střepina vzpomínky uvízla ve vlasech tak ji nech nech mě Kolik z mých já znáš? Hromádka šatů druhé a třetí kůže umělé chlupy sekáček na led rozpuštěný obraz v teplé vodě zítra mě vyloví klepy klep strouhanka au au pálí! Dobrou chuť Vaše ryba pomatená
|
Káva a rohlík s medem v jídelním voze kručení v břiše neumlčí jen podráždí chuťové buňky cinkání cizích příborů krotitelka emocí a šest strážců mravů vypsat se z kocoviny pomáhá to ještě není ani začátek záblesky míjených lamp a sebestřední básníci kam oko dohlédne a coca cola šumí
Záchranná brzda jak obrázek na stěně realismus made by ČD brýlatý Maďar pojídá krevetu a tobě lepí prsty od medu podívám se pod stůl nadzvednu ubrus a vyplaším přízraky u tvých nohou otočím se k vedlejšímu stolu a pohladím pěkný svetr jedeme dál a mince chřestí při své nekonečné migraci
Nic neobvyklého a pár starostlivých pohledů navrch stádečko samých samců ve volné přírodě nevídané ubalit brko na bílém ubruse v myšlenkách předhánět vlak ve kterém sedím vzrušena mužským loktem ležícím opodál není úniku z jídelního vozu kde zní verše velikých a dávno mrtvých.
|
Pojď spolu dělat to, o čem dneska všichni mluví, pojď spojit pohlaví a dělat lásku. Nezkoumám, zda jsi ten pravý, nebo zas jen výplod šílené mysli - jen se mi líbí tvoje vlasy, to pro dnešek stačí. Vám mužům také stačí strašně málo a hned s vámi cloumá chtíč - všichni jsme muži aspoň trochu. Vyjdi z reality a nevracej se. Nastraž svá slova jako návnadu a vyčkej, co se na ni chytí, láskyplně ubij svůj úlovek dlouhou dlouhou řečí. Schovám hlavu do záňadří nejkrásnější dívky zde, tolik božského je v ženách. Čistá přečistá noc ve skutcích, zavánějící v myšlenkách. Pojídám se, jen aby na tebe nezbylo, pikantní po večírkovém koření, prostrčím ruku stropem a pošimrám osud na slabinách. Rezervní energie došla a ošoupaný úsměv nezáří, rozmažu si rtěnku po čele a pojedu konečně domů domů domů domů domů.
|
Ten večer zvuky oplýval.
Přátelský smích, když se duše k duši sklání a zuby se lesknou na důkaz veselí.
Cinkání sklenic, tleskání dlaně o dlaň, defilé básníků, tu křičících, tu šeptajících.
Unavené úsměvy a jen napůl vyřčené věty.
Nejhlasitější z těch zvuků byl tvůj tichý hlas v telefonu na pokraji zoufalství, zvuk mezi zvuky nejdražší a tak bolavý, jak jen může cizí bolest bolet.
Zavoláš a já běžím, než se zarazím.
Proč?
Už nepoběžím jako tolikrát vstříc tvému vzteku na všechno ženské.
Napíšu pár slov na dobrou noc, víc sobě než tobě ta slova adresuji a ponechám tě výčepům a sklenkám napospas.
|
Vypiju na žal na ex celou Berounku, zalknu se bahnem a kamením, už vevnitř cítím, jak tuhnu, jak oživlá socha u řeky sedím a píšu a nechávám mysl, aby si myslela, že myslí, a tělo zatím na emoce reaguje prudce.
Listy na vodě, odlesky sluneční záře - asi šok - nic se mě nedotýká, neberu si samotu osobně, naopak toužím být sama a pochopit ten žádný pocit.
(Napadá mě spousta škodolibých žertíků, avšak žádný neprovedu, dodržím slib.)
Dnes v noci si ustelu na kolejích, vlasy odkážu divokým labutím a naposledy se poprvé narovnám v zádech.
|
První: Když slova se slovy se potkají a spojí ladí a hřejou šimrají čas se zastaví jakoby nebyl důvěrně voní čaj a druhý konec stolu je úplně vzdálená Galaxie jiný Vesmír do kterého nesmím nemám knír a kňourám zato mám klín a ten mezi lidi občas vrážím zářím v podvečer uvidíš maličké jiskřičky nepláču když slova se slovy se odeberou spát a těla vibrují.
Druhá: Pojď padat s listy pojď být žlutý a podzimní pojď ochutnávat byliny a jiné světy pojď bez obojku, bos jak sjetý jen pojď... Natáhni ruku trochu zkouřeně se plazí na dotek od pěkného světru hledej pod ním tajemství spadaných kaštanů Neveřejný kouzelný svět za poslední větví ve veřejném parku skryt před brutálními kolečky tisíců kočárků - sem mimina nesmí! Říkej mi všemi mými jmény obsáhni v jediném pohledu nezměrné stáří mojí Duše hřej si mě na prsou budu se svíjet pak kůži odložím a půjdem spát nepřej si ať jsem tvou jsem jen poukaz na problémy s nekonečnou platností bu bu bu boj se boj k lesu zády rychle pryč Podvečer zahání svítivé vzpomínky z komína stoupá domácí pohoda tak s mizícím dnem přestávám snít.
Třetí: Barevné plamínky tančí a známý prostor je najednou neznámý pěkné pohledy posílám přes prázdný stůl záhada zůstává pod látkou ukrytá napořád? V papírovém světě nahodilých nemožností tápeme a honíme se v tempu splašených divokých psích duší a krvelačných smilných těl.
Čtvrtá: Každé NE bylo jako další maličký dobrý skutek a láska bolí jenom hloupé lidi a přes to je dobré vědět co dělat když holky brečí a nebo velmi brzy mohly by začít ztracené v podzimním listí a ve vlastních složitých světech.
|
všechnu moudrost zamkni klíčem hrubých slov všechnu něhu zabal do zašlých hadrů nadávek a prapodivných kreací poslední kapku krve vyceď na bílé plátno obtiskni palec do měkkého masa uzři jejich lítost, zbytečnou lítost uzři jejich snahu, zbytečnou snahu uzři jejich holé řitě, když ze tmy svítí pochodně plné hoven pak zahlaď záhyb mlčením a polib doma ženu, ona ví
|
Zvedni mi zase náladu - aspoň to můžeš - když už mi nechceš zvedat sukni, nebo snad chceš a jen nevíš jak, když se mi ramena chvějí?
Zvedni mi náladu a jako Fénix z popela se také zvednu a svedu všechny ty boje s úsměvem.
Zvedni ten padací most mezi námi, je to těžké a není to těžké, látka poklopce váží milionkrát víc.
Zvedni konečně koutky v úsměvu a já zvednu hlavu ke slunci v odpověď na všechna tvá ale.
|
Chceme nejvíc to, co mít nemůžeme... - proto trpíme.
Když ležíme na zádech, která bolí, slzy nám nahlas tečou po tvářích, tehdy je skutečný svět tam venku neskutečně daleko.
Jen se v těch zádech lehounce prohnout, jen trošičku si ulevit, snad to nezačne krvácet.
Ta bolest vytlačuje jakoukoli jinou myšlenku, s poslední prosíme Osud o mdloby; nepřicházejí, zkoušíme počítat do nekonečna, ale čísla odmítají přicházet za sebou tak jak obvykle.
Děsivě bílý strop, celé tělo se chvěje pokryto žhavým potem, odvracíme hlavu a vidíme najednou skrze dvojí hrazení nemocničních postelí její oči.
Spolupacientka na druhé posteli, spolubydlící v tomhle pokoji vysoko nad korunami stromů.
Nevidíme vleže do okna, jen úzký proužek šedé oblohy, nebo snad stěny nemocnice.
Ta na vedlejší posteli nás včera děsila, když do mléčného rána vykřikovala své Do prdele! Ježíšmarjá! Au!
Ne! Jo! Čau! dementním ochraptělým hlasem.
Teď i my máme touhu křičet, vydávat co nejhlasitější zvuk, snad se ho bolest zalekne a zmizí.
Nemizí však. Je nepřekonatelná. Téměř krásná. Otupující. Snad právě přichází bezvědomí.
Ještě cítíme horkost slz na tvářích, a tak otočíme opět hlavu, zas to dvoje hrazení a zase její oči - jako by mi zdravou rukou kynula a najednou něco za jejím pohledem promluví přímo v mé hlavě "Neboj se! Vydrž!" Usilovně si uvědomuji sílu toho sdělení, vše kolem se rozpouští v mlze a z té se u okna najednou zjevuje anděl s postavou krásné mladé ženy ve stejnokroji sestřičky - A teď to trošku ďobne. -
Anděl někam uletěl, mlha je stále těžší a těžší, bolest mizí s prvním paprskem růžového snu.
|
Labuť se třemi křídly divoce jimi mává neletí točí se v kruhu na hladině a jednou nohou cáká a čeří vodu kolem sebe druhá noha - chromá - má tvoje oči jak jen noha oči může mít a smutný výraz A nekonečná bolest : proč tu nejsem?
Ztrácím se před tvýma očima na ptačí bláně mastné peří odpuzuje doteky voda už se tě nedotýká nic už se tě nedotýká
Zakašlání trčí v krku bojí se jen tak vyletět ven a tak zdlouhavě tlačí na mozek často asi nedokážu ono důležité "Ehm..." - litovat minulosti je stejně zbytečné jako obávat se budoucnosti
Podej hlášení o stavu svých citů jsou cukrově lesklé Dokouřím a nenechám se vyrušovat "Proč" ztrácí význam když odmítáš existenci zítra
Radši každý den vnímej jako bonus navíc
Tak naschle zas zítra v tajemné síti slov omotej mi jimi hlavu a ukryj mě pod vrstvy látky.
|
Nacpali mi jehly už do všech možných žil a před nemocnicí přejetý holub leží v odpadcích.
Všude vídám mrtvé holuby bez hlav, bez pařátů, bez křídel, jen krví slepené cucky peří.
Plivla bych na to - nemám sliny. Tak brečím, protože nemám slov.
Prý se moc řeším. Prý si mám nechat udělat dítě. Prý to pomáhá.
Jenže... neplodný strom pokácíš, ale co s neplodnou ženou?
|
Každý u svého korýtka spokojeně žvýká, kolik sfutruje zelených kousků, tolik rezidencí, jachet a auťáků pak vysere na hromadu. Na každou svislou plochu v městě vyvěsí své ksichty, biblické zvolání Tady jsem! v tom nejpokřivenějším významu, fraška pro pár milionů diváků, hrají, že nic nehrají, mohou být někteří z nich čistí? Mohou? Ptá se znepokojené srdce občana. Cesta do společenského pekla je dlážděna volebními lístky a iluze snílků a morálka nemnohých jak sněhové vločky v kamenné peci, jak sněhové vločky v zašlém vagónu metra, kde stěny slibují bohatství a prestiž, dá-li korýtková loterie zrovna jim.
|
12.9.2014 (upr. 22.9.2014)
Mmm
Mám tě ráda, malá, jsi tak ženská v některých ohledech, a v jiných ještě dlouho budeš dospívat v Máriu.
Mám tě ráda, malá, i kdyby tě spolklo peklo a vyplivlo po dnech zpátky na zem špinavou s roztrženou punčochou.
Mám tě ráda, malá, protože mě vidíš tak lehkou a přesto jsou tvoje oči prosty odsudku. Věřím těm očím, že všechno bude dobré, že má tenhle škaredý svět naději, když láska
Mám tě ráda, malá má, s rukou věčně ztracenou ve vlasech, srovnané v hlavě do latě vlastní já jen možná, schováš se a vydržíš.
Mám tě ráda, malá s obrovským srdcem a obrovskou moudrostí v pohledu a v „Hm…“
Mám tě ráda, štěňátko urousané, malá má, kéž andělé tě stráží, miláčku, mám tě ráda, malá má, tak příště zas ukradneme spolu Osudu pár minut.
|
Anděle padlý do mokré trávy ve jménu krásného a za čest ošklivého. Opilý slovy, zfetovaný myšlenkami, tvá nejistota je opravdovou absencí jistoty. Svítíš, jak hoříš předčasně - za dne bledého z přepíjení včerejší rozjařenosti, snad odlesky minulosti. Sám sebou mrháš. Nebát se a mířit vysoko je tak přitažlivé; být věčně srážen pondělky dolů do čistého bahna reality tě vytrhává Bídě z rukou. Ztělesňuješ hádanky, obklopen střepy a špínou, (vždy) nakonec přehlušený. Láska k tomu zmatku je čiré bláznovství a ty je přetavuješ v krutou a zraňující nenávist, z té kováš děsivé sochy v pekelné zahradě pracovního týdne.
|
Trav se mnou čas, ať je pěkně otrávený bolestí, sladkostí, lehkostí a velkou porcí smaženice; černovlasé víly princové s blátem mezi prsty přírodní a přirození, střízlivějící a šumějící jak ta voda v potoce, pomalu odtékáme všichni; hladová štěňata dvě do sebe trvale zapletená ve hře dětinské i milostné. Ó šlechetný čerstvý chlebe - nedělní zázraku! S nedopitým pivem vidíš maličkaté pravdy a víkend je naskládaný v autě, hipíci v džínách a bez džínů za stanovou plachtou jak na divadle v nahotě jedineční techničtí unavení. Cibule a primitivní pudy chvíli před odjezdem.
|
Olízni mi guláš až z nebe budou padat oslíci schovám se ti pod sukni a svědomí oběsím na tvých dlouhých vlasech
S láskou proudící v žilách a s kozíma bobkama pod nohama vítáme v poledne ráno zakazujeme si myšlenky na to že vše jednou skončí
Papírky jsou univerzálním platidlem a pivo pokrmem tak syť jím své tělo odlévej na oltáře bůžkům směj se a směj vždyť divné oči neubližují
Prostinký výraz a za nehty plno hříchu v nedělním odpoledni mám spoustu bolavých pocitů spálena horkem rozhořčené víly zmražena strachem z prozrazení neumím zapomínat a musím odpouštět
|
Z mlhy se vynořila obludná noční tramvaj a zima zalézá pod látku stéká po zádech a nepříjemně vibruje někde u beder.
Samota hýčkaná i nenáviděná rozmázla mi pod okem slzu a zatahala mě za konečky vlasů.
Beznadějně prázdná ulice uprostřed noci uprostřed léta uprostřed trochu hořkých myšlenek.
Opilecké halekání - zdálo se mi? A jak to mlha dělá, že nikdy není slyšet, když přichází?
|
Na dohled od svaté Ludmily jsme spolu mluvili a mluvili.
|
Kámen a dřevo historická tradice nehybné a skáze podléhající pomíjivé a stálé jako lidský život a svět. Chtěla bych nahlas volat: Inspirace! Kde jsi? Snad chybí vášeň nebo jiné prostředky ke stvoření vedoucí a nutné. Nepoznávám, koho dobře znám. Tiším se a tupím v přílišném jasu toužím po svobodě a lásce přesně v tomto pořadí zvenku nic a uvnitř všechno zvuk svatebního zvonu je prázdný strach kouše a večírky si raději nechám jen zdát aktivní a pasivní v rytmu je čas povinností v závorkách utajený vesmír slunce v rybách a Venuše je ve skutečnosti ošklivý bratranec matky Země.
|
Nesmíš trpět za to co mé duši udělám já sama už není na koho svalovat vinu ženy jsou vinny muži jsou vinni každý jen sám sebou sám sebe bere dolů sám sebe zdvihá ze dna - z posledního schodu sám sebe usazuje ke společnému stolu je nám spolu dobře - tak proč ne Proč je zaklínadlo a v očích se dějí kouzla když to noc dovolí.
|
Mé city běhají v kolečku z plastu hodně rychle a přesto zůstávají na místě mají IQ lískového oříšku - hloupé city! - a jen by jedly a spaly.
Má duše bloudí v labyrintu a hledá kousek porozumění vonící po sýru ale nenachází správnou cestu všechny jsou slepé a narazit čumáčkem bolí.
|
Smíšku to se jen tak nevidí a to už bylo ráno světlo
Teď mi cizí hlas z rádia říká něco o štěstí ve světě v mém maličkatém světě odkládám v básni tajemství na délku dlaně pár správně využitých centimetrů a místo na psaní jak pro psa celý náš dům deka a trocha čisté vody aha, ty se chceš společně dočkat rána trochu se zdržet pozapomenout
S nikým o tom nemluv já to napíšu všem kdo to chce vědět, ví to další je marné a zbytečné tak dál čekám na poštovního holuba a dvířka aut cvakají v zavřeném autě jak v pekle jóga pro pankáče horká záležitost pro odvážné.
Rozezvuč znovu prostor který jsi bezostyšně umlčel sevři mi prsty ať uvěřím dalším lžím když nechceš, co nemůžu ti dát tak je to přeci v pořádku
Horko víří vzduchem toho je málo (...) schopnost brát si ponaučení - do polohy vypnuto - smažím se jak kapr na slunci ti ve stanu musejí být šílení či mrtví zaspí, co měli by závidět
Vteřiny oslepujícího jasu nekonečnou lahodící čarokrásu stínu tekoucí potok tekutá láska použitá voda psychicky rostu zatímco slepnu mše končí odpustím si sama když ty jsi daleko.
|
Ten déšť je jasnou součástí programu blesky a blues hromy silné melodie elektrický vzduch udýchaný zvuk kapky v souboji s bubeníkem na vše buší jsou chvíle, kdy miluju déšť když zasekne lidi pevně k sobě a posléze do sebe zamotá duše choulící se před chladem a klesajícím tlakem takový je život s protiatomákem ve znaku přestává pršet začíná ta méně zábavná doba: co dělat v mokrém světě?
|
Naše stany oddělené ostrůvky v moři deště naše duše trosečníci s jinými. Jak stanuješ - tak žiješ. Můj svět je pro tentokrát uvnitř celý modrý se čtvercem růžového světla na stropě když ležím na zádech je svět něžný zdá se.
Také dnes v mém světě spí se mnou dívka hnědé vlasy zmuchlané ve tváři přitažlivé boky zrovna jen tušené pod spacákem skryté očím ne však fantazii.
Spící a nádherná je mým spolutrosečníkem a ani o tom neví. Kapky na umělé látce jsou jak hvězdné nebe že nebi jsi blízko je jen halucinace z přemíry přání.
Uzavřená - víc uvnitř než venku uzamčená plastikovým zipem made in Thaiwan na mé straně drhne ostatně jako vždy - nikdy nespi se ženou která má víc problémů než ty a tak je náramně logické že zrovna my dvě bok po boku střídáme nádechy a výdechy.
Kdo tu není - mě nezajímá. Kdo tu je - mě netrápí.
|
Studený vítr nutí vše tančit opouštíme úkryt u vody a cesta začíná kolem starých krásných domů - jsou na prodej? - pak údolím podél potoka tam silnice navazuje značení modrou velí jasně pivo a polévka a v další vesnici už jenom rozjívené chutě šicí stroj na dvoře pamatuj si ho!
Vesnice za vesnicí nožičky bolí a jen si myslíme že už jsme v cíli tady totiž všechno začíná na autobusové zastávce.
Teď putujeme čtyři a slunce klesá pomalu a opatrně těch nápadů! Tisíc každý! Někteří z nás už sotva pletou nohama a je čas večeře trochu pozdní a punkové kyblíček třešní a sáček popcornu s tak plným břichem už chci jenom ležet tak najdi mi místo kde kosti složit - jak si kdo ustele tak si i lehne a ráno spočítáme ztráty. Zima je vodnatě vynalézavá a nejlépe hřeje lidské tělo.
Ráno se mi zdá neuvěřitelně snové možná jsem se zapomněla probudit a jedno vím jistě: svět je plný bubínků a bláznů a když je neděle - nemá se spěchat autobusy přijíždějí odjíždějí odjíždíme - no neskutečné!
Polévka a pivo stálice na letní scéně smích a chvíle nejistoty lidičky lidi mraky těch lidí a potom najednou PRAHA tak dál a dál zas na chvíli spolu poslední výbuchy poslední prožitky zakletá louka kouzelná krajina mizení tak zmizme také.
Do auta jako do vesmírné lodi trochu se bojím pondělí ale vím jistě že smích zázračně léčí a na některá místa se ještě dlouho bude vzpomínat.
|
Bytosti touží unikat jen dokud si neuvědomí že přeci existuje možnost úniku že přeci ony bytosti divné a blázni s očima básníka a divokými vlasy a silnými a slabými a promlouvajícími hlasy a s těly... ...ach ano, bytosti s těly která mají více méně pokaždé správný počet částí Jejich existence osvobozuje cítím jaxe zámky ve mně odmykají jaxe závory zvedají a krev opět proudí Bytosti touží po úniku dokud jim nedojde že každým nádechem volí únik k životu!
|
Polechtám nivu o struhadlo nůž v mé ruce - zbraň proti zelenině pak na pánvi zavládne soulad vůně se promísí chuťové buňky žasnou
Těstoviny jsou trochu zbytečně příliš přítulné jako někteří lidé umí být zahal je omáčkou ať kloužou ať se snadno vzdalují jedna druhé stejně se brzy sejdou všechny je spolykají ústa rozžvýkají zuby natvráví žaludek posléze a další jejich cesta...
- no však je vám známá
... tak dobrou chuť.
|
Nejsem zas o tolik prožitků mladší než ty prosím tě - věř mi a některé cesty mám nespočtukrát vyšlapané a je-li čas na upřímnost má-li to být fér tak připouštím: chůze do schodů je má oblíbená disciplína.
Mrazíky - zdaleka ne ranní - se mi třepotají v nitru cítíš jejich ozvěny jak chvěje se mé tělo prkenně stojím ti úplně nejblíž ta myšlenka teď se mnou sedí v křesle na tváři stále cítím, jak škrábeš
Chci znát tvé písmo ale bylo-li první slovo pak nechci ho znát
A upřímná pravda jen jako záškub hlavou ...chybějící vysvětlení přeci není lež Vnitřní teplota stoupá prsty u nohou dřevění a hoří poučena osudem: Dávej pozor, malá! V nevyhnutelné ztuhlosti se stále čerstvou vzpomínkou na půlnoc
Slzy stoupající a klesající křivka výkonnosti jdi spát - drahý člověče potřebuješ sílu k podrbání nejnovějších strupů jež obalují a chrání a po strhnutí křupnou tedy přijímám výzvu a slibuji, že tentokrát budu bojovat čestně.
|
Trhám si vlasy: Mám se ráda Nemám se ráda
Ve žhavém odpoledni a na obloze jediná zářivá odpověď na všechna jak a proč
Tělo vysušené až k bolesti a při pokusu formulovat myšlenky jasně ti stoupají slzy do očí
Jsi tak starý jak starý chceš být ... síla lidské vůle je neodolatelná.
|
Válet se v řece a válet se u řeky na konci května proč ne vždyť je to příjemné vždyť je to pěkné když řeka šumí když mušky létají ulice začínají opět dýchat lehký vánek jim pofouká rozbité chodníky plavky schnou pomalu a romantický pohled do zeleně kolem není s kým sdílet.
|
Za tmou a kouřem slyším že měla bych se bát Nebojím se nebojím proč se bát v malém a soukromém ráji když zlobu jenom předstírá?
Snad jen já si naháním trochu hrůzu ale na to je jaro ještě málo silné a oheň dává příliš mnoho chuti žít
Souboj dobra se zlem když Zlo je vlastně dobrák od kosti a dobrá nálada se dá koupit za několik stokorun
Tak to zase trochu celé nedává smysl a po světě chodí příliš mnoho cizinců a unavený mozek nedokáže usnout až jsem z toho dostala chuť na Plzeň.
|
Věnováno Festivalu Kůra duben 2014
V jedný kapse na zadku
občanku abys věděl kdo jsi a v druhý kartáček na zuby svobodná bytost si může myslet že je to vše co potřebuje aby život šel po rovnějších cestách
Tak tady nedaleko chrámu a v blízkosti vřískajících kolotočů hledáme návody na štěstí a dýcháme kouř a cigarety a zplodiny zasypáni popelem a chčijící volně ve křoví prožíváme různé podoby štěstí.
Psi a prach a málo vody slunce a prázdné peněženky hned v sobotu ráno slunce a skoromrtvola včerejšího ohně - konečně teplo - a spousta situací k smíchu
Pivovar kouzel a možností od momentu k momentu a nikdy nikde žádná možnost re-play tady nemačkáš tlačítka tady žiješ jen pokud chceš.
Pokud to sám sobě dovolíš: mít špínu za nehty špinavá chodidla avšak čistou duši a otevřené srdce.
Děkuji.
|
Písmeno! Písmeno! Nejlepší písmeno každé jedno krásné bláznivé, svěží vykroužené jak ženské ňadro ostré jak špička... ...čehože? Nože?
Písmeno! Písmeno ty za všechno můžeš dýchám tě.
Duševní polévka s písmenky polykám lžíci za lžící nemám dost - nejsem sytá nevěřím sytým sytí tvou láskou nejsou.
Písmeno! Písmeno! Píši tě Počátku Vpíjíš se samo do sebe a do nás všech skrze každodennost skrze halekání v hospodě a líbání konečků prstů.
|
"Jako by měly bejt za chvíli Vánoce."
|
Teplé barvy. Studená těla.
|
Kraslice: krásně malované domky jak žužu táhnoucí se podél cesty a říčka v tom městečku i v zimě živá. Domy a pěšina nad tratí. Kostely v tichu půlnoci a překřikující se my. A vlaky a pivnice. A pivo.
Kavárny a židle a obří čůrák na náměstí, uličky a my jak malé děti proti nepřízni počasí/osudu bojujeme slovy a teplou šálou a den nebere konce... ...tak živé je to Brno! Jeden den je málo.
A potom na sklonku týdne tak blízce milo je doma v Matce měst Stověžaté.
|
Uklidňující zvuk šplouchání čaje v hrnku sladce provoní sobotní ráno, světlo svíčky zútulňuje neuklizenou kuchyň - doma je prostě dobře.
Teplo a důvěrně známé věci: pár cédéček, perníkové srdce, hnojiva na kytky a na stole láhev Ferneta ... pro návštěvy ... pro kolemjdoucí ... pro poutníky a blázny.
Už se k nám dlouho nezatoulal žádný... Být doma a hostit hosty je dobré jako samo bytí, je to dobré, jak dobří jsou hosté: Dobří lidé pojďte k nám!
|
Měsíc shlíží na nás dolů, jak si tu spolu mlčíme, podrážky bot pomlaskávají tu po chodníku, tu vyšlapanou travou, je smutné odcházet pryč od rozesmátých chvil, když se chce jenom prodlévat a roztančený večer si půjčil tvou pletenou šálu.
Příběhy stále stejné, jen obsazení se mění. Ale některé role už nechce člověk znovu hrát.
Ty poslední odžité hodiny jsou jak sny, co zmizí s prvním ranním kýchnutím, a ani všechny byliny světa je nepřikouzlí zpátky.
|
Houpe se země a je to dobře, zmatená slova někam letí... jak bodnutí včelou...
Sedíš tu s výrazem někoho, kdo už je tu víc než dlouho: nehybný - jak kámen v řece, vše se přes něj převalí, nebrání se, ale neuhýbá, pozoruje svět skrze řasy.
Chce to ten správný úhel pohledu s barevnými jedy v pozadí nesmí se nechat chytit a musí se rozhodnout, kdo je obětí a kdo lovcem v téhle pravěké hře.
Cizí noční neklid přejímám ho do sebe, absorbuji a bobtnám z těch zvuků a nikde uklidňující vydechnutý kouř, jen spousta dýmu;
na stole mrtvola chleba důkladně rozpitvaná neklidnými prsty...
Tak mladí - zpátky na svět vyvržení, opojení životem a přesto nehybní a tak trochu umrtvění v omylné tmě vyčkávat ráno...
|
Bledě oranžová zář nad městem
dává tušit život
ve všech jeho podobách.
Kolik lidí teď zažívá to, co já?
Ty, my, vy…
Každý člověk v té sídlištní hloubce
pod balkonem
má svůj příběh
všichni ti Petrové a Kláry
z drátěných šaten
jsou dneska tátové a mámy
a jejich děti mají neobvyklá jména
a svoje vlastní příběhy
zatím jen v kdovíjakých šatnách
a nad domácími úkoly.
A rozviklaní staříci močící na rohu
proplouvají časem
vyzbrojeni nakyslým zápachem
a tomu kolem už neublíží.
S bušícím srdcem odolávám chuti zeptat se ho
na jeho příběh.
A teď pozdě večer
při pohledu z výšky jedenácti pater
očima objímám betonové obry
spolkli moje kamarády z dětství
a přesto se v jejich stínech cítím doma.
|
Jak často ti někdo říká, že jsi krásná? Jak často ti někdo říká, že jsi děsivá, když se usmíváš jen rty a ne očima? Proč se neusmíváš víc? Nejde to? Já ti nebudu říkat, že se nesnažíš. Já ti nebudu říkat, že jsi krásná. Možná za tebe zacvakám dvojku vína, možná si budu představovat, jak spíš s muži, možná s mužem, možná spíš, možná spíš nebudeme kamarádky, proč máš bílou tvář? Vidím ty oči, vlasy, ramena, příliš tenká obočí a bolest. Jak často ti někdo říká...?
|
Na ulici bez
ustání něco houká
stupňuje se to…
…ten pískot rve uši,
protrhává blánu otupělosti
– jeden by z toho zvracel,
jeden dneska před Koh I Noorem zvracel;
nestojím o společnost,
vříská si to dál
někde ve Vršovicích;
lampy jak přistávací dráha pro sobotní ráno,
cigareta mezi prsty,
ošklivý pes venčí agresivní paní
ve vytahaných teplácích…
Ticho!
Vplížilo se a zabilo veškerý zvuk.
|
Teď zrovna ona
vypadá jak obraz,
i když se její hlas nese nádvořím.
Je úplná a celá, sebou si jistá,
patřící na toto místo, v tento čas,
s kašnou za sebou
a s celým dlouhým životem před sebou.
|
Vlny ve vlasech svázané a bité.
Srdce moje nikdo nespoutá.
Smysly vínem trochu neklidné a tiché.
A city zahnané někam do kouta.
Živá voda červená se někde v žilách.
Sukýnka skládaná, trochu moc krátká.
Špatná jsem bývala, špatně jsem žila.
Ošklivá stařena v barevných látkách.
|
Ostatní
vidí jen to, co ukážeš, bratříčku! Byla jsem tak hrdá, nesl jsi se mezi prostý lid v očích denní úžas úbytek těžký idejí kdes byl včera? Polapil tě démon místa, ukrutný chvíle, teče ti žilou ohnivá voda; hledal jsi úsměv a nenašels, schována v davu a vděčně sama s tebou pod šátkem s každým nádechem cítíš mou přítomnost tady… …stébla ti to šeptají, jsi nevinný, v poledne probuzený, až příliš reálný; chodíš v kruhu – všichni chodí- me v kruhu, pak proč se divit? V poli ztracený bratříček živý a neskutečný mezi zvěří.
|
Chtěla bych mít kliku
od tvého pokoje
a potom v tom tichu
hledat, kde to je:
to místo uvnitř duše,
kde bydlívají sny
a kde úplně tiše
bydlíš taky ty
|
Hladím si tělo svými vlasy, od předklonu do záklonu, kolem vlastní nakloněné osy kroutím nad tím hlavou: úsvity a bezbolestná rozednění...
Jsem si vzácná, jsem si všední, laskavosti plná...
|
14.9.2013 (upr. 12.10.2013)
.....
Já jsem já, já jsem já,
jsem příjemně zhulená.
A co ty, a co ty,
a co ty tvoje pocity?
Svět je náš, svět je náš,
když se na něj podíváš.
Nechci nic, nechci nic,
jen trochu slunce z slunečnic.
Lásko má, lásko má,
nosíš si mě po kapsách.
Lásko má, lásko má,
nosíš štěstí po kapsách.
|
Mívám s tebou občas pocit,
jak když chodím po střepech,
kam má bosá noha vkročí,
tam sto let tráva nekvete.
Ve stoprvním roce vzkvétá
má duše jako květina
a tak pro nás v půlce léta
nový příběh začíná
a ten příběh bude drahý,
jaký ho sám budeš chtít,
jestli věříš na zázraky,
tak mě nenechávej jít...
|
|
Ve škole mě naučili číst. Ale ne mezi řádky...
Ve škole mě naučili psát. Ale ne ta správná slova...
Ve škole mě naučili počítat. Ale ne se vším.
|
Příběh příběhů
den dal se do běhu
do křídel andělů
tiše padá déšť
milion doteků
znám tě i poslepu
mít poukaz na něhu
nedá se snést.
|
Konec barového pultu jako obzor,
vysoké stoličky jako odrazové můstky,
odvazuju svou loď
a nevím, jak tohle zase dopadne.
Mlha se válí nad rozbouřeným oceánem hluku.
Bicí odbíjejí začátky i konce
a očima básníka uvidíš jen stejně postižené.
|
Naše životy jsou jako rovnice o hodně
neznámých.
---
Jsou nevypočitatelné.
|
Nejlepší věci přicházejí inkognito
Zapal si svět. Honem!
Než si on zapálí tebe.
Co naplat – když ovce začne honit pastevce...
Ať se přihlásí ten, kdo se nikdy nepokusil napsat báseň.
V básni se smí prakticky cokoli.
Můžu třeba beztrestně napsat:
Miluju tě!
Nebo nějak jinak znehodnotit papír.
Nejlepší věci přicházejí inkognito.
Zapal si svědomí. Honem!
Než se stanou věci, které se asi mají stát.
Nic není stejné. Jedno škrtnutí a všechno je jinak
– už si ve mně nečteš, nechápeš, nevíš
... nevidíš a nevzpomínáš.
Zapal si svět. Honem!
Nic se mi v životě nedaří,
i ten poslední joint byl nějakej rozbitej
a mým botám vzal někdo jejich kouzlo.
Vím já, co se honí bláznům v hlavě?
Myslete vždy hlavně na bezpečnost:
NENECHÁVEJTE DIVNÉ DĚTI HRÁT SI SE SIRKAMI!
já to s Vámi myslela dobře.
|
Dej hladovému pít
a pak obrať list.
Taky ses tak už někdy cítil?
...ráno – přepitý a hladový.
Vzpomínky máš po kapsách, špínu za nehty a veškeré myšlenky soustředěné v oblasti ohanbí.
|
⇡nahoru⇡
|